Povinnosti provozovatele veřejné projekce z videokazet a jiných komerčních nosičů

Veřejné projekce z komerčních nosičů, tedy především z videokazet a DVD disků, jsou pokryty právy označovanými jako non-theatrical (ne-divadelní). V zahraničí je využívání těchto práv velice frekventované a rozvinuté, v praxi je pak tento způsob užití členěn na desítky druhů užití v závislosti na typu zařízení, místa nebo události, při kterých je veřejná projekce z komerčního nosiče provozována. Takto bývají rozlišovány např. veřejné projekce v klubech, restauračních zařízeních, letadlech, v jiných dopravních prostředcích, v hotelech, školách, ale také ve vězeňských zařízeních. U nás je využívání audiovizuálních děl tímto způsobem teprve v počátcích, což se projevuje zejména tak, že u mnohých filmů, zejména americké produkce, nebyla non-theatrical práva pro Českou republiku zakoupena. To v praxi znamená, že uživatelé nemohou jednoduchým postupem získat souhlas s pořádáním veřejné projekce těchto filmů z komerčního nosiče.
Subjekt, který veřejnou projekci z komerčních nosičů pořádá, musí především respektovat autorská a související práva. Filmové dílo nebo dílo vytvořené podobným způsobem (souhrnným názvem audiovizuální dílo) je dílem ve smyslu zák. č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů, (autorský zákon), a požívá ochranu podle tohoto zákona i podle dalších právních předpisů. Veřejná projekce záznamů děl je užitím díla provozováním ze záznamu ve smyslu § 12 odst. 4 písm. f) bod 1. ve smyslu § 20 odst. 1 autorského zákona, a je možná pouze za podmínky výslovného svolení držitele autorských práv k takovému dílu pro tuto formu šíření díla na našem území (§ 12 odst. 1 aut. zákona). Svolení k užití díla uděluje autor resp. licencor (tedy ten, kdo od autora získal licenci na výkon práv autora pro tento způsob užití díla na území České republiky, tzv. distributor) zpravidla písemnou smlouvou. 
Autorské právo k audiovizuálnímu dílu vykonává v rozsahu oprávnění poskytnutých autorem díla, autory děl audiovizuálně užitých a ostatními nositeli práv ke složkám audiovizuálního díla výrobce tohoto díla. Výrobce jako nositel resp. vykonavatel autorského práva k dílu má pochopitelně zájem, aby se toto dílo šířilo i mimo teritorium státu svého vzniku a pokud se tak děje, aby jeho autorské právo k tomuto dílu bylo chráněno. Nešíří-li na území určitého státu dílo sám prostřednictvím své organizační jednotky, uděluje distribučnímu subjektu licenční distribuční smlouvou právo k užití a šíření filmového díla (tzv. distribuční právo,). Subjekt, kterému bylo toto distribuční právo uděleno, se tak stává tím, kdo je oprávněn šířit konkrétní audiovizuální dílo v rámci přesně vymezených forem tohoto šíření (kino, domácí video, veřejné provozování) na určitém teritoriu a po určitou dobu. Toto, většinou výhradně, poskytnuté právo dílo šířit stanoveným způsobem, po určitou dobu a na určitém území, se označuje jako monopol. Držitel monopolu je pak v postavení výrobce a je tím subjektem, který udílí svolení jednotlivým uživatelům, a to pro ty způsoby užití a v teritoriálním a časovém rozsahu, na které se jeho monopol vztahuje.
Vlastník rozmnoženiny audiovizuálního díla, např. ve formě videokazety, nesmí bez výslovného svolení výrobce díla na kazetě zaznamenaného dále dílo rozmnožovat a jinak veřejně užívat, veřejně předvádět, pronajímat k veřejnému předvádění a nebo půjčovat za úplatu. Pro tyto případy obecně platí, že "nabytím vlastnického práva nebo jiného věcného práva k věci, jejímž prostřednictvím je dílo vyjádřeno, nenabývá se oprávnění k výkonu práva dílo užít, není-li dohodnuto či nevyplývá-li z tohoto zákona jinak" (§ 9 odst. 3 aut. zák.). Jednoduše řečeno, to, že někdo vlastní nebo jinak disponuje nosičem díla, ať už legálně či nelegálně, ho bez dalšího neopravňuje k tomu, aby toto dílo užil. Veřejná projekce je užitím díla a každý provozovatel této projekce je povinen si předem zajistit souhlas držitelů práv s užitím předmětného díla. V praxi to tedy znamená, že nejdříve musí provozovatel kontaktovat držitele práv jednotlivých děl a vyžádat si jejich písemný souhlas s veřejným předvedením jejich díla. V některých případech však nelze souhlas jednoduše získat, neboť neexistuje český monopol na non-theatrical práva, tedy žádný český subjekt těmito právy nedisponuje. Tato situace je relativně častá u filmů amerických studií označovaných jako „majors“, neboť monopoly k těmto filmům jsou zřizovány na jednotlivé druhy práv a non-theatrical monopol nebyl českému distributorovy poskytnut. I pro tyto filmy se však situace pomalu zlepšuje a distributoři intenzivně jednají o získání těchto práv; v současnosti jsou k dispozici některé tituly Warner Bros., v jednání jsou tituly společnosti Columbia a dalších. Vždy je tedy třeba vybírat z katalogu českých distributorů filmů pro non-theatrical užití, nebo postupovat podle individuálně sjednaných dohod s výrobci těch filmů, k nimž non-theatrical práva nebyla převedena na českého distributora. 
Výrobce resp. držitel příslušného monopolu uzavře s provozovatelem písemnou smlouvu, jejíž součástí je specifikace a omezení poskytnutého svolení k užití, resp. způsob jejich určení. Ze smlouvy a dalších souvisejících dokumentů (např. dodacích listů) by mělo být především patrno, jaká audiovizuální díla může provozovatel předvádět, v jakých typech zařízeních resp. v jakém konkrétním zařízení může díla provozovat, jaké je časové omezení tohoto oprávnění a zda poskytnuté svolení je komplexní, tedy zda uživatel je či není povinen získat souhlasy resp. zaplatit odměny dalším nositelům práv. Naposled uvedená specifikace se týká prakticky pouze těch filmů, k nimž právo na odměnu autorům hudby je realizováno prostřednictvím kolektivní správy práv. U nás zastupuje autory hudby Ochranný svaz autorský (OSA), který má příslušné smlouvy o spolupráci i s většinou zahraničních subjektů spravujících práva autorů hudby. OSA zastupuje většinu autorů, ne však všechny; na vyžádání je však povinna sdělit, zda daného autora zastupuje. Důležité je v těchto případech vyjádření distributora filmu, který uživateli sdělí, zda práva k dílům hudebním užitým konkrétním filmovém díle byla vypořádána, nebo zda je třeba hradit poplatky OSA. 
V této souvislosti je třeba uvést některé mylné názory na pravou míru. Především domněnka, že uzavřením smlouvy s kolektivním správcem, např. s OSA, Intergram, Dilia apod., získává provozovatel projekce veškerá potřebná svolení k projekci filmového díla se nezakládá na pravdě. Je to zřejmé nejen z dikce autorského zákona, ale už z doplňků jmen kolektivních správců, které označují, které nositele práv zastupují (např. OSA, svaz autorů hudebních děl, Intergram, ochranná organizace výkonných umělců). Navíc ten, kdo udílí svolení k určitému užití audiovizuálního díla je zpravidla výrobce resp. držitel monopolu k tomuto dílu. Práva k filmovému dílu a jeho složkám podle dřívější dikce zákona vykonával výrobce tohoto díla; v současnosti výrobce tato práva vykonává v rozsahu smluv s nositeli práv k dílu, dílům audiovizuálně užitým a k ostatním složkám audiovizuálního díla. Teoreticky je možno připustit, že pro účely veřejného užití filmového díla nebyl výkon práv k dílu a jeho složkám na výrobce nositeli těchto práv převeden, v praxi však připadá v úvahu pouze případ, kdy nebyla pro tento účel vypořádána práva k hudebním dílům a je tedy třeba hradit poplatky OSA za veřejné užití hudby. Pokud tedy výrobce resp. držitel monopolu nevydá souhlas s veřejnou projekcí, je jakákoli projekce příslušného díla protiprávní, a provozovatel se vystavuje příslušným sankcím. 
Veřejná projekce díla bez souhlasu držitelů práv, ať už existuje český non-theatrical monopol či nikoli, je porušením autorského práva. Kdo svévolně, tedy bez souhlasu držitelů autorského práva a práv souvisejících s právem autorským, nakládá s dílem, které je předmětem ochrany podle autorského zákona, dopouští se porušování autorského práva a práv s ním souvisejících a měl by si být vědom nepříznivých důsledků, které pro něho z jeho jednání vyplývají. Především mohou oprávněné osoby žádat, aby se protiprávního jednání zdržel a závadný stav napravil. Dále pak mohou žádat vydání bezdůvodného obohacení ve výši dvounásobku běžné odměny za poskytnutí souhlasu k užití díla a poskytnutí přiměřeného zadostiučinění a to i finančního. Vznikla-li škoda, mohou oprávněné osoby požadovat její náhradu.
Zároveň se však porušovatel autorského práva a práv souvisejících nemůže zříci ani trestní nebo správní odpovědnosti. Svým jednáním může naplnit trestný čin porušování autorského práva, práv souvisejících s právem autorským a práv k databázi podle § 152 trestního zákona, za což mu hrozí trest odnětí svobody až na dvě léta, peněžitý trest až do výše 5 miliónů Kč a propadnutí věci. Dopustí-li se pirátství ve značném rozsahu nebo získal-li jím značný prospěch hrozí mu kromě peněžitého trestu a propadnutí věci i trest odnětí svobody na 6 měsíců až 5 let. Bude-li jeho skutek posouzen mírněji jako přestupek, hrozí mu kromě propadnutí věci i pokuta do 15 000 Kč.
K výkladu § 152 tr. zák. upozorňujeme na usnesení Nejvyššího soudu ČR k výkladu znaků trestného činu porušování autorského práva podle § 152 tr. zák., sp. zn. 2 Tzn 46/96 ze dne 17.7.1996, v jehož odůvodnění se konstatuje, že „ustanovení § 152 tr. zák. je tzv. normou blanketní, která odkazuje předpisy o právu autorském. Z hlediska posuzování subjektivní stránky jednání pachatele tohoto trestného činu proto platí, že neznalost autorského zákona se posuzuje stejně, jako neznalost normy trestní a pachatele proto nevyviňuje.“
Kromě autorskoprávních předpisů musí provozovatel veřejných projekcí dostát i dalším povinnostem vyplývajících pro něj z právních předpisů, zejména správních. Především je pořadatel veřejné projekce se vstupným povinen vybírat a odvádět 1 Kč z každé vstupenky do Státního fondu České republiky pro podporu a rozvoj kinematografie. Musí též plnit povinnosti dané zák. č. 273/1993 Sb., o některých podmínkách výroby, šíření a archivování audiovizuálních děl, o změně a doplnění některých zákonů a některých dalších předpisů (zákon o audiovizi), např. povinnost zajistit zveřejnění přístupnosti filmu. V případě, že jeho činnost má charakter podnikání, musí podnikat v souladu s živnostenským zákonem a dalšími předpisy vztahujícími se k podnikání. V případě, že by podnikal bez příslušného oprávnění, vystavoval by se postihům podle živnostenského zákona, a jeho čin by mohl naplnit skutkovou podstatu trestného činu neoprávněného podnikání podle § 118 tr. zák.